Výborně dobrý
způsob,
jak se má dobře po česku
psáti neb tisknouti

Vytažený z české Biblí, která na několik dílů rozdělena a vejklady po krajích položenými vysvětlena byvši, mezi nekatolickými jest u veliké vážnosti. Ale pro kacířské bludy od katoliků ani čísti, ani chovati se nemá. Nic méně poněvadž (podlé všech zdání) nad jiné české knihy vlastněji, pěkněji a pilněji vytištěna byla, způsob jejího písma nemůže se než nad míru chváliti, a ten tuto se vykládá a hoden jest, aby všickni školní mistrové poručili svým učedlníkům jej míti, bedlivě čísti a podlé něho psáti se učiti.

S dovolením vrchnosti
vytištěný v Praze v Impresí
Universitatis v koleji SOCIETAS JESU blíž
mostu léta 1668.
Napomenutí k žáčkům
 
Hle způsob, milí žáčkové, 
jak prv psávali Čechové, 
jenž češtiny pilní byli, 
s pilností knihy tlačili. 
Ne ledabylo, jak nyní 
někteří nepilní činí, 
kteříž ó by se lepšili 
a češtiny nehyzdili!|

 
Rozmlouvání mezi Mistrem a Žáčkem
 Propovědění první
 Žáček
Můj milý pane Mistře, prosím vás, naučte mne dobře česky psáti. Mám velikou chuť učiti se, neb slyším, že jest hanba, že mnozí Čechové neumějí malé cedulky po česku napsati bez několikeré chyby.
2. Mistr. Právě že tě to převeliká hanba, že mnozí na svou vlastní řeč tak málo dbají. Poněvadž pak tys toho žádostiv, povím tobě některé platnější věci o tom, abys aspoň na větším díle nechybil. Než coť se zdá nejtěžší?|
3. Žáček. Toto: že nevím, kde mám jaké i napsati. Předně však prosím, povězte mi, nač jest jich tolik v českém jazyku?
4. Mistr. Na to, aby se rozdílné vyřknutí sylab rozdílným písmem rozeznalo. Neb některé sylaby mají se vyřknouti spolu zhruba a spolu zkrátka, a tehdáž klade se točené y bez proužku aneb accentu, jako tuto: zyma, ryba, myš. Jiné mají se vyřknouti zhruba, ale spolu zdlouha, a tu má býti točené ý s proužkem, jako tuto: býwám, ßýła, dýłka.
Ještě jiné mají se vyřknouti tence, ale zdlouha, a tu má býti dlouhé tenké j, jako tuto: pjßkám, mjwám, wjra. Naposledy některé mají se vyřknouti tence a spolu zkrátka, a tu má býti krátké tenké i, jako tuto: činiti, bigi, pigi. Pro ten tedy rozdíl jest rozdílné y, ý, i, j. Kterýžto rozdíl kdo může poznati | z vyřknutí, z strany toho nepotřebuje dalšího mého naučení.
5. Žáček. Načpak jest dvojité ij?
6. Mistr. Dvojité ij a dlouhé tenké j jest právě jedna věc. Nač tedy jest dlouhé j, na to též jest dvojité ij.
7. Žáček. Jižť to budu věděti. Nyní povězte mi, kde mám psáti točené y?
8. Mistr. Medle znamenej sobě dobře a pamatůj vždycky, ať není potřeba toho opakovati. Po těchto literách: c, h, k, r, ß, z vždycky se píše toliko točené y, jako tuto: chcy, drahý, yaký, ßtarý, boßý, kozý.
V dotčené Biblí po zavřeném ł také se klade toliko točené y vždycky, jako małý, miłý.
Někteří jiní vzáctní spisovatelé také po ß vždycky kladou toliko točené y, jako tuto: ßybał, ßýti, menßý, neymenßý. |
9. Žáček. Copak ani jednou nemá se psáti krátké i neb dlouhé j po dotčených literách?
10. Mistr. Nikdy, ani jednou. A proto tato regule jest větší nežli všecky jiné, které se dají pro declinaci i conjugaci.
11. Žáček. Než já sem četl: Hißpanya, hißtorye etc. s krátkým i.
12. Mistr. Neškodí. Ta slova nejsou česká, ale jsou zapůjčena od cizích jazyků, a proto někteří tak je píší v českém jazyku, jak se nacházejí v cizím.
13. Žáček. Ještě mám jednu pochybnost. Pravíte, že po c, r, z píše se toliko točené y, a já jsem viděl takto: čjßti, čißtý, wěřjm, wěřiti, žjła, žid.
14. Mistr. Když nad c, r, z není žádného puňktíčku, tehdáž klade se po nich toliko točené y. Ale když nad těmi literami stojí puňktíček, jako tuto: č, ř, ž, tedy po nich klade se toliko krátké tenké i, aneb dlouhé j. |
15. Žáček. Prosím vás, vysvětlete mi to trochu obšírněji.
16. Mistr. Po těchto literách: č, ř, ž, g, item podlé dotčené české Biblí po otevřeném l, také po ß, nikdy, ani jednou, neklade se točené y, ale vždycky toliko krátké tenké i, neb dlouhé j.
17. Žáček. Než jak já zvím, kde má býti krátké i, kde dlouhé j?
18. Mistr. Poznáš z vyřknutí. Neb když sylaba má se vyřknouti zkrátka, jako tuto: čiň, čißtě, přiłožiti, gißtý, ßibał, ßidło, máš napsati krátké i; ale když sylaba má se vyřknouti zdlouha, jako tuto: čjßti, řjčný, řjße, gjmám, ljbám, ßjti, ßjřka, tu má býti dlouhé j.
19. Žáček. Toť se mi zdá, že snadno trefí Čech, kdo na to pozor dá. Nicméně já mám tuto dvě pochybnosti. První jest z strany ß. Někteří pravějí, že se má po něm klásti toliko točené y, jiní pak učí, | že točené y nemá se nikdy po něm klásti, ale toliko tenké i, neb j. Co já mám dělati?
20. Mistr. Drž, s kterými chceš. Já následuji těch, kteří po ß kladou toliko tenké i, neb j. Proto také podlé příležitosti tobě ukáži, kde se má toto, neb ono klásti. Tobě bude snáze po každém ß toliko točené y psáti.
21. Žáček. Druhou pochybnost mám z strany otevřeného l a zavřeného ł a divím se, proč Čechové nemají dosti na jednom l jako latinici?
22. Mistr. Snadnoť pomohu z bláta, toliko dej pozor. Česká řeč má velmi rozličná a k tomu nesnadná vyřknutí, takže kdo se z mládí neučil mluviti, s těžkem bude moci všeckna česká slova vlastně vyřknouti. Nicméně však aby i ti, kteří ne hrubě dobře umějí česky, mohli se naučiti | česká slova vlastně vyřknouti, snážili se naši předkové to rozdílné vyřknutí rozdílnými znameními čtoucím ukázati. A odtud jest tolikeré i v češtině, jak sem vykládal v propovídce čtvrté. Odtud také jsou proužkové aneb čárečky nad á, é, ý, ů. Odtud puňktíčkové nad jistými literami. Odtud také jest dvojnásobné l, ł. Neb jistá věc jest, že v těchto slovích: łußk, złoßt, hład, hłas, złomek hruběji a plněji má se vyřknouti zavřené ł, nežli otevřené l v těchto slovích: ljbám, mjle, ljge, kdežto hned jest tenčejší a líbější vyřknutí. Obě spolu máš tuto: miłý hołý, což po holi, když nj hławu holj, hława bolj? Nuž tedy měj toto pravidlo: Kde jest vyřknutí plnější a hrubší, klaď zavřené ł, jako tuto: kłas, łußk etc., kde pak jest líbější, klaď otevřené l, jako tuto: chwjle, mjle etc., což knihtlačitelé mě|li by tím pilněji zachovávati. Pro větší snadnost znamenej tyto regulky:
1. Před točeném y vždycky se klade toliko zavřené ł. Před tenkém pak j neb i vždycky se klade toliko otevřené l.
2. Před a, o, u na větším díle klade se zavřené ł, jako tuto: hława, ßłon, ßłuch. Vejmínku brzo položím.
3. O kterých jménách pochybuješ, mají-li na nominativo o jednom své skonání na otevřené l, neb na zavřené ł, zkus je takto: Jestli na genitivo o jednom vycházejí na e neb i, jako: tento král, tohoto krále, tato ßůl, této ßoli; přjtel, přjtele, Danyel, Danyele etc., tedy na nominativo o jednom budou se skonávati na otevřené l: Spaßytel, hůl, ßůl etc.
Jestli pak na genitivo o jednom vychází na a neb u, jako: tento ko|zeł, tohoto kozła, tento přjwał, tohoto přjwału, tedy na nominativo o jednom bude na konci zavřené ł, jako: tento kozeł, ßyßeł etc. Platí ta regule skůro vždycky.
4. Jména, která na nominativo o jednom vycházejí na otevřené l, zachovají je přes celou declinaci, krom toho skonání, když podlé regul, které dám v deklinacích, má následovati točené y, neb před tím má býti zavřené ł všudy.
Jméno král a všeckna podobná deklinůj a piš takto: tento král, tohoto krále, tomuto králi neb králowi, tohoto krále, ó králi, w tomto králi, timto králem, tito králowé, těchto králů neb králůw etc. a naposled s těmito kráły. Vidíš-liž rozdíl?
Přitom pořád znamenej, že i jiná jména neb slova, která od takových jmén pocházejí, mají otevřené l jako tato, jenž jsou pošlá od jména král: králowßtwj, králo|wa, králowo, kralowati. Danyel, Danyelůw, Danyelowa, Danyelowo etc. Jzrael, Jzraelßký etc. Přjtel, přjtelkyně etc.
5. Jména vycházející na zavřené ł, item mající skonání na ła, ło, jako chwáła, těło etc., přes celou deklinaci je mají, krom když se končí na e, i neb jch, jako: w tomto těle, ßwětle, w těchto těljch, w této chwále. Sic když se končí na sylabu em, zůstává zavřené ł, jako timto těłem, ßwětłem.
Přitom znamenej, že jména pošlá od jmén skonaných na zavřené ł zachovávají je; tak od Manžeł jde Manžełßký, od Anděł Anděłßký etc., od genitivo Přáteł jde Přátełßký etc.
6. Na genitivo o mnohých vždyckny piš samé zavřené ł na konci, jako tuto: těchto pereł, těchto přáteł, chwał, ßwěteł etc.
7. Slova, když vycházejí na ł, mají zavřené ł na poslední sylabě vždycky, jako tato: był ßem, četł ßem, | ó bych měł, měła, měło, aby wzał, wzała, wzało. Vejmínku tudíž položím.
A to zavřené ł zustává také tehdáž, když se k slovům něco přiloží, jako tuto: měłs, wzałť, ßełbych, měłłis, wzałłi etc.
8. V slovích vycházejících na ł, jako přißeł ßem, ó bych přißeł etc., když se píše o mnohých věcech, které mají artikul tento, klade se otevřené l a po něm krátké tenké i jako tuto: Poßłowé přißli a powjdali, že wlcy běželi.
Ale když se píše o mnohých věcech, které mají artikul tato, tehdy se klade zavřené ł a po něm točené y, jako tuto: Ženy přißły a powjdały, že kráwy běžeły. Obě spolu máš tuto: Mužj ße zmeylili a baby łhały, neb kozy běžeły. O by těm babám zuby wypadali z huby!
9. Slova, kteráž vycházejí na jm, obyčejně mají otevřené l před jm a zachovávají je přes celou | conjugaci, ano také v slovích, která od nich pocházejí. Jako: káljm, páljm, pálíßs, pálj etc.; káleg, kálegme, pokálen býwám, zapalugi, wychwalugi.
Ale slova, kteráž vycházejí na ám, obyčejně před ám mají zavřené ł, a to zachovávají přes celou conjugaci, i také tehdáž, když nasleduje e, jako tuto: Wołeg, wołegme etc.
10. Slova na imperativo, aneb na způsobu přikazujícím, mají na konci otevřené l a zachovávají je jako tuto: chwal ty, ať on chwálj, my chwalme, wy chwalte etc.
11. Když nasleduje č, m, n, na větším díle předchází otevřené l, jako tuto: mlčeti welmi, ßprawedlnoßt etc. Vymiň Žałm, žałtář, půłnočnj etc.
12. Před e na větším díle bývá otevřené l, jako tuto: přjtele, w ßwětle, lepjm etc. Vymiň mnohá jména jednosylabní s těmi, kteráž pocházejí od nich, jako łeßt, łež etc., łßtiwě, łžiwě, łßtiwý, łžiwý etc. | Druhou vejminku máš zde v regulce deváté. Nasleduje třetí.
13. Jak se píší všeckna jména adjectiva přes celou deklinaci, najdeš ve jménu rychłý, rychłá, rychłé, přehlídni tu deklinaci. Než tuť povím jednu věc nemnohým známou, a jest tato: Jména adjectiva, když vycházejí na é, mají před nim zavřené ł, jako: této rychłé, této ßpaniłé, nenadáłé etc.
Ale když z takových jmén bývají adverbia, tehdy se píše otevřené l před e, kteréž jest bez proužku takto: rychle, ßpanile, nenadále etc. Příklad obouch máš tuto: na rychłé klißně přigeł ßem rychle; pro nenadáłé wěcy přißeł ßem nenadále.
Ostatek o těch věcech naučíš se časem.
23. Žáček. Z té příležitosti vzpomínám na otevřené b a zavřené B; co já mám o obém smejšleti?
24. Mistr. Z strany toho nelámej | sobě hlavy: neb nesnášejí se v tom i ti nejpřednější knihtlačitelé čeští. Já, ať pravdu dím, nemohl sem žádného jistého pravidla o tom poznati, poznám-li kdy potom, nepominu ti oznámiti. Kteří dotčenou Biblí tiskli, kterých způsob já tuto vychvaluji a vykládám, vždycky a všudy toliko otevřené b položili. Nechce-li kdo jich nasledovati, aspoň ať před tenkém i neb j klade toliko otevřené b jako tuto: bjda, bjłý, zabitý etc. Zavřené B nechť klade podlé příkladu nejlepších knihtlačitelů. Já, když se nezapomenu, budu všudy psáti otevřené b.
25. Žáček. Než jaké i mám klásti po b?
26. Mistr. Po těchto literách: b, d, f neb ff, m, n, p, t, w, když se mají vy-řknouti zhruba a spolu zdlouha, piš točené ý s proužkem jako tuto: býwám, pýro, pýcy, etc. Když pak se ma|jí vyřknouti zhruba a spolu zkrátka, klaď po nich točené y bez proužku jako tuto: mył ßem ße, pyßk, aby, myßl etc. Naproti tomu, mají-li se vyřknouti tence a spolu zdlouha, piš dlouhé tenké j, jako: trpjm bjdu pro mjrnoßt a wjru. Jestli pak mají se vyřknouti tence, ale spolu zkrátka, polož krátké tenké i, jako: Piwo ßme pili, pak ßme ße bili. Zabil ßem, nic, hnigi etc.
27. Žáček. Běda mně! Jakž já poznám, kde jest vyřknutí hrubší, a kde tenčejší?
28. Mistr. Musíš dobrý pozor dáti na znění. Ku příkladu když já pravím: yá ßem tě bił, žes tu był, jistá věc jest, že v slovíčku bił tenčeji a jaksi líběji zní sylaba bi, nežli by v slovíčku był. To též dobrý Čech pozná v sylabách wy, wi, wj v těchto slovích: wy wjte, co yá widjm. Vyřkni, a uvažůj první sylaby také těchto slov: myßl, mjßa, | mißka; był Bißkup w bjlém rauße etc.
29. Žáček. Těžkoť je to rozeznávati.
30. Mistr. O těchto literách: d, n, t, poznáš snadničce. Neb když těchto liter vyřknutí tak zní jako v těchto slovích: dudy, nuzný, nyßpule, tytuł etc., to já pravím, že jest vyřknutí hrubší těchto sylab: dy, ny, ty. A kdykoli jest takové vyřknutí těch sylab, vždycky piš samé točené y.
Ale když d, n, t tak zní jako v těchto slovích: diw, djra, nic, njzký, tis, tjž, tu d, n, t vyslovují se tence, a proto nikdy tu neklade se točené y, ale vždycky tenké i, neb j. Přečti propovídku 18., abys věděl, kdy toto neb ono klásti.
31. Žáček. Již o těchto literách nemám těžkosti, ale o druhých, totižto b, f, m, p, w, tu já s těžkem domakám se pravdy.
32. Mistr. Věř mi, že kdo má | tenké uši, rozezná sylabu my od mi a mj, neb hned jaksi tvrději a plněji se vyslovuje my než mi v těchto slovích: mjwám, myßi. Jest ovšem těžko to každému poznati, zvláště nerozenému Čechu, ano i Čechům, kteříž na to obzvláštního pozoru za některý čas nedali, sice kdokoli by ten rozdíl z vyřknutí mohl poznati, jižť by byla jeho vyhraná, neb věděl by vždycky, kde jaké i má státi.
Toliko bylo by potřeba zachovati naučení nahoře v propovědi čtvrté navrhnuté. Již-li budeš věděti, kady z konopí?
33. Žáček. Ach! ještě ne.
34. Mistr. Jižť vidím, že ti všecko musím vyložiti na mísu. Učiním, pokudž bude možné: Znamenejž tedy sobě tyto regule:
1. Jak se která sylaba (krom poslední) píše v nějakém slovu neb jménu, tak se také píše (aspoň na vět|ším díle) přes celou deklinaci (neb conjugaci) i v jiných slovích od něho pošlých. Ku příkladu jméno gistý má na první sylabě krátké tenké i, to tedy také zůstane v slovích od něho pocházejících, jaká jsou: gißtota, gißtjm, gißtotný, gißtě, vgißtěnj, negißtý, zagißté etc.
Někdy však předce se mění, jako od slova čjhał ßem pochází čihař, kdežto jest malé i, ježto v původním slovu bylo dlouhé j.
2. Slova složená od částky při mají to krátké i přes celou conjugaci, i také na participio, kteréž vychází na n, t, jako od slova přidáwám máš přidał ßem, přidati, přidán etc. To též zůstává i ve jménách, kteráž pocházejí od participio a vycházejí na nj, ny, tj, ty, jako: toto přidánj, tento přidaný, tato přidaná etc. Ale jiná jména, která od takového participium nepocházejí, mají dlouhé j, jako tato: přjdawek, | přjchod, přjßtj, přjßaha, přjzelený, přjkład, přißtrkawý, přjhłuchý i jiná těmto podobná.
3. Všecka slova složená z částečky wy všudy to y zachovávají: wycházým, wyßeł, wyßłý etc. Což proto kladu, abys poznal, že ne všecka slova neb jména mají na začátku točené y po w, než toliko ta, která jsou složená z wy, neb jiná budou míti tenké dlouhé j neb krátké i, jak která se mají vyřknouti. Widjm, wißým etc., že se mají vyřknouti zkrátka, mají krátké i. Toto pak: wjtám, wjra etc. mají dlouhé j.
35. Žáček. Než jak já zvím, jsou-li složená z toho wy, čili ne?
36. Mistr. Od slova neb jména, o němž pochybuješ, odlož to wy a k tomu, co zůstane, přilož některou z těchto praeposici: do, na, od, po, při, před, s etc., a bude-li slovo slušného, a prvnějšímu v něčem podo|bného vyznamenání, obyčejně bude složeno z částečky wy, jako tuto z slova wycházým opustím--li wy a přidám-li některou částečku z dotčených, ku příkladu při, bude přicházým, které jest české obyčejné slovo a jest podobné slovu wycházým. Ale vypustíš-li z toho slova, které není složeno, první sylabu, ku příkladu z slova wjtám, a přidáš-li z dotčených částeček některou k pozustalé sylabě tam, uzříš, že nebude slovo poněkud podobného vyznamenání slovu wjtám. Toť rozumný člověk snadno znamenati bude. Nyní poslyš čtvrtou reguli.
4. Všecka jména, která mají tři artikuly spolu a na nominativo o jednom vycházejí na točené ý aneb dlouhé j, přes celou declinaci je zachovávají, jako: tento, tato, toto, domácý, wětßj, neywětßj etc. Ano i ta, která vycházejí na dlou|hé tenké j, byť toliko měla jeden artikul, jako: tento ßudj, tato Panj, toto zbožj etc., přes celou declinaci je zachovávají.
Přilož sem také jména, která mají na poslední sylabě y neb i neb j, jaká jsou: papjr, papjru, Sßtjr, Sßtjra, Syn, Synu, křik, křiku, ßpis, ßpisu etc., která všecka takové i, jaké měla na nominativo, zachovávají přes celou declinaci.
5. Jaké jest v předposlední sylabě nějakého jména, takové zůstane, když se poslední sylaba vypustí. Tak z participium chtjcý dělá se chtjc etc., z infinitivo wzýti dělá se wzýt etc., z chtjti dělá chtjt etc., z chwáliti chwálit etc.
6. Jména vycházející na nominativo o jednom na jček, jčko, jrek, jřek, jrka, jßek, na větším díle mají v předposlední sylabě dlouhé tenké j, jako: koßteljček, ßłowjčko, papjrek, taljřek, djrka, pljßek. Latině se jmenují diminutiva |
7. Jména vycházející na ice, ička, ičký, ina, ißtě, iwný, iwo, iwý etc. mívají na předposlední sylabě krátké tenké i, jako: konwice, piwnice, palice. Vymiň dvojsylabní jména některá: łžjce, ßwjce. Jiných příkladové jsou tito: babička, maličký, nowina, hrdina, ohnißtě, diwný, paliwo, chtiwý, łžiwý etc.
To také i zachovávají jména, jestli která kdy od nich pocházejí, jako od hrdina hrdinßký, od łžiwý łžiwě etc.
37. Žáček. Co mám říci na odporné příklady, kde jest točené y, jako v těchto: łasyce, ßłezyna, pßyce, a těm podobný?
38. Mistr. Odpověd máš nahoře v propovědi osmé. Přečti ji sobě; neb mám--liž tisíckráte opětovati, že po c, h, k, r, ß, z, po zavřeném ł, (a podlé některých zdání) také po ß vždycky se píše toliko točené y? Nepřiď mi s takovou otáz|kou více, leč chceš míti koksu.
39. Žáček. Co to jsou všecky regule o předposledních sylabách?
40. Mistr. Nejsou. Najdeš jich více mezi deklinacími a konjugacími. Když tedy budeš o něčem pochybovati, předně uvažůj, může-li se to deklinovati, jestli může, zkus, zdali jest jméno, které slove substantivum, aneb zdali jest adjectivum? Potom hleď, jak má na genitivo o jednom, a z toho poznáš, ku které deklinaci náleží, hledej v té deklinaci, a netoliko o předposledních, ale také o posledních sylabách najdeš naučení. Jestli pak se nemůže deklinovati, ale konjugovati, hledej o něm příklad v konjugaci, neb lépe býti soudím, abys měl před očima příklady, jimiž bys se mohl zpraviti, než abych ti regulemi nacpal hlavu jako kroupami jelito.
41. Žáček. Prosím vás, zlatičkej | pane kantor, nehněvejte se, já nevím, ani co jest substantivum neb adjectivum, ani které jméno ku které deklinaci náleží.
42. Mistr. Dejž tedy pozor. Dvojnásobní jsou jména, kteráž slovou adjectiva. Některá na nominativo vycházejí toliko na ý, neb j, a mohou míti všecky tři artikuly spolu, jako: tento tato toto dneßnj, tento tato toto cyzý, tento tato toto wětßj etc. O takových není těžkosti; neb přes celou deklinaci mají takové ý, neb j, jaké měla na nominativo.
Jiná adjectiva mají tři skonání ý, á, é; ta mají také tři artikuly, ale ke třem skonáním, jako: tento rychłý, tato rychłá, toto rychłé, tento dobrý, tato dobrá, toto dobré, tak všecka jiná těmto podobná, která tak deklinůj a piš přes celou deklinaci, jako najdeš dole deklinováno a psáno: rychłý, rychłá, rychłé.|
Ještě jiná adjectiva také mající tři formy vycházejí na ůw, owa, owo, jako Petrůw, Petrowa, Petrowo, neb na in, ina, ino, jako bábin, bábina, bábino. Přilož k těmto: Geden, wßecken etc.
Některá adjectiva vycházejí na en, jako ßyłen, mocen etc., místo ßyłný, á, é, mocný, á, é. Deklinůj je jako rychłý etc. Podobně i tato: mład, ßtar, miłoßtiw i jiná taková, neb v nich toliko se vypouští ý, sice se píší mładý, ßtarý, miłoßtiwý etc.
Ten, on, můg, twůg, ßwůg, náš, wáš jmenují se pronomina.
Dán, dána, dáno, miłowán, miłowána, miłowáno, ctěn, ctěna, ctěno, wzat, wzata, wzato, i všecka taková slova vycházející na n, t nejsou jména adjectiva, ale participia. Nicméně snadno se z nich dělají adjectiva takto: daný, daná, dané, miłowaný, miłowaná, miłowané, ctěný, ctěná, ctěné etc.; a taková adjectiva ve všem | se deklinují a píší tak jako rychłý etc. Jak se pak píší pronomina a participia, najdeš dole po deklinaci jmén, která jsou adjectiva.
A tak již můžeš poznati, která jména jsou adjectiva.
Podlé téhož znamení poznáš substantiva. Neb jestli jméno, o němž pochybuješ, při jednom skonání nemůže míti všech třech artikulů, ani se nemůže měniti na tři formy, aby při každé formě byl jeden artikul, znamení jest, že to jméno jest substantivum. Taková substantiva jsou: ryba, chyba, ßłáwa, kráwa etc., neb nemohou míti než jeden artikul, ani se nemění na tři formy.
43. Žáček. Ó, byšte mi dali příklad, jak mám té vědomosti užívati?
44. Mistr. Ku příkladu nevíš, jak máš psáti tuto propovídku: Někteřj Páni negßau miłowáni, neb negßau hodnj miłowánj. Předně zpytůj | to jméno Někteřj, jak má na nominativo o jednom, a najdeš, že má takto: tento některý, tato některá, toto některé, a pamatuješ-li, co jsem nedávno pravil, hned poznáš, že jest jméno adjectivum. Hned tedy nahlídni do deklinaci jmén, kteráž jsou adjectiva, a hleď, jak se píší na nominativo o mnohých, když se k nim trefuje artikul tito, a najdeš, že vycházejí na dlouhé j: tito rychlj, tyto rychłé etc. Tak tedy také někteřj má dlouhé j.
Potom zpytůj Páni, jak má na nominativo o jednom, a najdeš tento Pán, pak zpytůj, jestli jest adjectivum, neb substantivum, a zvíš, že jest substantivum. Mysli, jak má na genitivo o jednom, a najdeš: tohoto Pána. Bude tedy mezi substantivy v první deklinaci, v které na nominativo o mnohých na konci jest krátké tenké i: tito Páni. Chtě psáti miłowáni vzpomeň, že to | má na nominativo o jednom miłowán, miłowána, miłowáno, a že jest participium, hledej, jak se píší participia na nominativo o mnohých, a najdeš, že mají krátké tenké i. Postup dále ke jménu Hodnj, to má na nominativo hodný, hodná, hodné, vydíš-liž, že jde na rychłý, které jméno na nominativo o mnohých má dlouhé tenké j? Jméno miłowánj hned poznáš, že jest substantivum, hledej mezi regulemi o posledních sylabách, kdež najdeš, že všecka substantiva, která mají toliko artikul toto, vycházejí na dlouhé tenké j. Budeš-li tak zpytovati i jiné propovědi, nesnadno pochybíš.
45. Žáček. Mám-li tak všecko zpytovati, strávím mnoho času, a napíši málo.
46. Mistr. Takť jest, ale toliko při začátku. Po chvíli budeť všecko snadno. Když jsi se učil čísti, | jak ti to přišlo těžko? jak jsi se zajíkal? a hle – nyní čteš, jako by bičem mrskal. Nyní ti dám zprávu o všech deklinacích a konjugacích. Radímť, nauč se je zpaměti, a půjdeť všecko jako po líhách.
Deklinaci jmén, kteráž slovou substantiva, jest patero.
První jest ta, která na genitivo o jednom vychází na a, jako: tento Pán, tohoto Pána, toto ßłowo, tohoto ßłowa etc.
Druhá jest, která na genitivo o jednom vychází na e, jako: tato káně, této káně, toto knjže, tohoto knížete etc.
Třetí jest, která na genitivo o jednom vychází na i neb j neb y, jako: tato ctnoßt, této ctnoßti, tato Panj, této Panj, tato ryba, této ryby etc.
Čtvrtá jest, která na genitivo o jednom vychází na o, jako: tento Sudj, tohoto ßudjho etc., kočj, kočjho etc.
Pátá jest, která na genitivo o jednom vychází na u, jako: tento zwon, tohoto zwonu etc.|
 
Deklinaci jmén, kteráž jsou substantiva
 
Numerus singularis o jednom
Nom.: tento Zeman, Połák.
Gen.: tohoto Zemana, Połáka.
Dat.: tomuto Zemanu neb Zemanowi, Połáku neb Połákowi.
Accus.: tohoto Zemana, Połáka.
Voc.: ó Zemane, ó Połáku.
Localis.: w tomto Zemanu neb Zemanowi, Połáku neb Połákowi.
Instrumentalis: timto Zemanem, Połákem.
 
Numerus pluralis o mnohých
N.: tito Zemani neb Zemané neb Zemanowé, Połácy neb Połákowé.
G.: těchto Zemanů neb Zemanůw, Połákůw neb Połáků.|
D.: těmto Zemanům, Połákům.
Ac.: tyto Zemany, Połáky.
V.: ó Zemani, Zemané, Zemanové, ó Połácy neb Połákowé.
Loc.: w těchto zemanjch, Połácých.
Instr.: těmito Zemany, Połáky.
 
Napomenutí
1. Dativus a localis o jednom, nominativus a vocativus (item instrumentalis o mnohých, když na konci jest mi, jako ßłowmi) vychází na malé i.
2. Localis o mnohých má dlouhé tenké j: w těchto Pánjch.
3. Accusativus a instrumentalis o mnohých má točené y bez proužku: tyto zemany, těmito zemany.
4. Někteří učí, že na nominativo a vocativo o mnohých také bývá točené y na konci, jako: tyto koßteły, anděły etc.
5. Když na nominativo o jednom jest v poslední sylabě točené y | neb dlouhé tenké j, zůstává přes celou deklinaci: Syn, Syna etc., Złatnjk, Złatnjka etc.
6. Když nějaká litera předchází z těchto: c, h, k, ł, r, ß, z, a snad také ß, vždycky následuje točené y bez proužku, jako tuto: tito złatnjcy, tyto złatnjky.
7. Bratřj takto deklinůj: N.: Bratřj. G.: Bratřj. D.: Bratřjm. Ac.: Bratřj. V.: ó Bratřj. Loc.: w těchto Bratřjch. Inst.: těmito Bratřjmi.
8. Oči takto deklinůj: N.: tyto oči. G.: těchto očj. D.: těmto očjm. Ac.: tyto oči. V.: ó oči. Loc.: w těchto očjch. Instr.: těmito očima.
Podobně deklinůj Vßi.
 
Druhá deklinaci
 
Jména mající artikul tento deklinůj takto:
 
Numer. singul. o jednom
N.: tento mečjř a řjditel. |
G.: tohoto mečjře a řjditele.
D.: tomuto mečjři neb mečjřowi a řjditeli neb řjditelowi.
Ac.: tohoto mečjře a řjditele
V.: ó mečjři a řjditeli.
Loc.: w tomto mečjři aneb mečjřowi a řjditeli neb řjditelowi.
Instr.: timto mečjřem a řjditelem.
 
Num. plur. o mnohých
N.: tito mečjři neb mečjřowé a řjditelé neb řjditelowé.
G.: těchto mečjřů neb mečjřůw a řjditelů neb řjditelůw.
D.: těmto mečjřům a řjditelům.
Ac.: tyto mečjře a řjditeły.
V.: ó mečjři neb mečjřowé a řjditelé neb řjditelowé.
Local.: w těchto mečjřjch a řjditeljch.
Instr.: těmito mečjři a řjditeły.
 
Napomenutí
1. Jména mající artikul tento mají malé i na dativo, vocativo | a locali o jednom. Item na nominativo, vocativo a instrumentali o mnohých, jako: těmito deßti, złoděgi, rubáßi etc.
2. Která vycházejí na l, n, mají na accusativo a instrumentali o mnohých točené y bez proužku. Někteří také na nominativo o mnohých kladou y, jako: kazateły, přáteły etc., tyto řemeny, kořeny etc.
3. Na locali o mnohých jest dlouhé tenké j: w těchto mečjřjch.
4. Když instrumentalis o mnohých vychází na mi, poslední jest malé i.
5. Jméno kněz má na nominativo o mnohých tito kněžj, deklinují se jako Bratřj v první deklinaci.
6. Sem se také také hodí napomenutí 6. v první deklinaci dané, přečti je tedy.
 
Jména mající artikul tato neb toto deklinůj takto:|
 
Numerus singularis o jednom
N.: tato země, toto tele.
G.: této země, tohoto telete.
D.: této zemi, tomuto teleti.
A.: tuto zem neb zemi, toto tele.
V.: ó země, ó tele.
Loc.: w této zemi, w tomto teleti.
Instr.: tauto zemj, timto teletem.
 
Numerus pluralis o mnohých
N.: tyto země, tato telata.
G.: těchto zemj, těchto telat.
D.: těmto zeměm neb zemjm, těmto telatům.
Ac.: tyto země, tato telata.
V.: ó země, ó telata.
Loc.: w těchto zemjch, w těchto telatech.
Instr.: těmito zeměmi, těmito telaty.
 
Napomenutí
 
1. Jména mající artikul tato vycházejí na malé i, na dativo accusativo a locali o jednom. Item | na instrumentali o mnohých, když má skonání na mi.
2. Dlouhé tenké j mají na locali o jednom, na genitivo, a locali o mnohých.
3. Která mají artikul toto, mají malé i na dativo a locali o jednom. 
Točené pak y bez proužku mají na instrumentali o mnohých. 
Nicméně některá taková jména mají také na genitivo a locali o mnohých dlouhé tenké j, jako toto pole má těchto polj a w těchto poljch etc. Na instrumentali: těmito polmi.
Vejmínka v 1. deklinaci v 6. napomenutí daná také sem patří.
 
Třetí deklinaci
 
Jména vycházející na a, item na j (když mají artikul toto), deklinůj takto:|
 
Numer. singul. o jednom
N.: tato gehła, toto zbožj.
G.: této gehły, tohoto zbožj.
D.: této gehłe, tomuto zbožj.
Ac.: tuto gehłu, toto zbožj.
V.: ó gehło, ó zbožj.
Loc.: w této gehle, w tomto zbožj.
Inst.: tauto gehłau, tjmto zbožjm.
 
Num. plur. o mnohých
 
N.: tyto gehły, tato zbožj.
G.: těchto geheł, těchto zbožj.
D.: těmto gehłám, těmto zbožjm.
Ac.: tyto gehły, tato zbožj.
V.: ó gehły, ó zbožj.
Loc.: w těchto gehłách, w těchto zbožjch.
Instr.: těmito gehłami, těmito zbožjmi.
 
Napomenutí
 
1. Točené y bez proužku jest na genitivo o jednom, item na nominativo, accusativo a vocativo o mnohých. | Na instrumentali o mnohých jest malé i na konci.
2. Jména mající artikul tento, jako tento włádyka, mají na dativo a locali o jednom také skonání na owi, jako Włádykowi.
Ta též na nominativo a vocativo o mnohých mají: włádyky neb włádykowé.
3. Jména vycházející na dlouhé tenké j neb točené y, která jsou substantiva a mají artikul toto neb tato, ve všem se deklinují jako zbožj, krom toho, že ta, která mají artikul tato, na instrumentali o jednom nevycházejí na jm, ale na j jako na nominativo; neb říkáme: tauto Panj.
Jména, která vycházejí na nějakou jinou literu než a, j, y, deklinůj takto:
 
Numer. singul. o gednom
N.: tato ctnoßt, tato wěc. |
G.: této ctnoßti, této wěcy.
D.: této ctnoßti, této wěcy.
Ac.: tuto ctnoßt, tuto wěc.
V.: ó ctnoßti neb ctnoßt, ó wěc.
Loc.: w této ctnoßti, w této wěcy.
Inst.: tauto ctnoßtj, tauto wěcý.
 
Numer. plur. o mnohých
N.: tyto ctnoßti, tyto wěcy.
G.: těchto ctnoßtj, těchto wěcý.
D.: těmto ctnoßtem, těmto wěcem.
Ac.: tyto ctnoßti, tyto wěcy.
V.: ó ctnoßti, ó wěcy.
Loc.: w těchto ctnoßtech, w těchto wěcech,
Inst.: těmito ctnoßtmi, těmito wěcmi.
 
Napomenutí
 
1. Na genitivo, dativo, vocativo a locali o jednom, na nominativo, accusativo, vocativo a na instrumentali o mnohých skonání jest na malé i.
2. Dlouhé tenké j má se klásti na instrumentali o jednom a na genitivo o mnohých. |
3. Točené y bez proužku klade se po c, h, k, ł, r, ß, z, (a snad také) ß.
4. Některá jména mají na dativo o mnohých skončení na ým s proužkem, jako těmto hußým a na locali ých, též s proužkem, jako w těchto hußých.
 
Čtvrtá deklinaci
 
Jména substantiwa na j neb y, mající artikul tento, deklinůj takto:
 
Numer. singul. o gednom
N.:. tento kregčj, hłáßný.
G.: tohoto kregčjho, hłáßnýho.
D.: tomuto kregčjmu, hłáßnýmu.
Ac.: tohoto kregčjho, hłáßnýho.
V.: ó kregčj, ó hłáßný.
Loc.: w tomto kregčjm, hłáßným.
Instr.: timto kregčjm, hłáßným.
 
Num. plur. o mnohých
N.: tito kregčj, hłáßnj.
G.: těchto kregčjch, hłáßných.
D.: těmto kregčjm, hłáßným. |
Ac.: tyto kregčj, hłáßný.
V.: ó kregčj, ó hłáßnj.
Loc.: w těchto kregčjch, hłáßných.
Instr.: těmito kregčjmi, hłáßnými.
 
Napomenutí
 
Přes celou deklinaci, krom instrumentali o mnohých, jenž vychází na mi, zůstává dlouhé tenké j neb točené ý s proužkem.
 
Pátá deklinaci
 
Numerus singularis o gednom
N.: tento zwon a ßtatek.
G.: tohoto zwonu a ßtatku.
D.: tomuto zwonu a ßtatku.
Ac.: tento zwon a ßtatek.
V.: ó Zwone, ó ßtatku.
Loc.: w tomto zwonu a ßtatku.
Instr.: timto zwonem a ßtatkem.
 
Num. plur. o mnohých
N.: tito zwonowé neb tyto zwony, tito ßtatkowé neb tyto ßtatky.
G.: těchto zwonů a ßtatků.
D.: těmto zwonům a ßtatkům. |
Ac.: tyto zwony a ßtatky.
V.: ó Zwonowé neb Zwony, ó ßtatkowé neb ßtatky.
Loc.: w těchto zwonech a ßtatcých.
Instr.: těmito zwony a ßtatky.
 
Napomenutí
 
1. Na nominativo, accusativo, vocativo a instrumentali o mnohých jest točené y bez proužku.
2. Localis o mnohých někdy vychází na ech, jako w těchto zwonech, ale častěji vychází na jch, jako: w těchto hrobjch, pokładjch, chrámjch, přjkopjch, hřjßjch etc.
Předchází-li nějaká litera z těchto: c, h, k, ł, r, ß, z, (a snad také) ß, bude ý, jako w těchto ßkutcých etc.
4. Jméno lid má na genit. o mnohých těchto lidj.
 
Deklinaci jmén, kteráž jsou adjectiva
 
Jména adjectiva, kteráž mají tři formy ý, á, é, jako dobrý, dobrá, dobré, takto deklinůj: |
 
Num. sing. o jednom
N.: tento rychłý neb rychłey, tato rychłá, toto rychłé.
G.: tohoto rychłého neb rychłýho, této rychłé neb rychłý, tohoto rychłého neb rychłýho.
D.: tomuto rychłému neb rychłýmu, této rychłé neb rychłý, tomuto rychłému neb rychłýmu.
Ac.: tohoto rychłého neb rychłýho, tuto rychłau, toto rychłé.
V.: ó rychłý neb rychłey, ó rychłá, ó rychłé.
Local.: w tomto rychłém neb rychłým, w této rychłé neb rychłý, w tomto rychłém neb rychłým.
Inst.: timto rychłým, tauto rychłau, timto rychłým.
 
Num. plur. o mnohých
N.: tito rychlj, tyto rychłé neb rychłý, tato rychłá.
G.: těchto rychłých.
D.: těmto rychłým.
Ac.: tyto rychłý, tyto rychłé neb rychłý, tato rychłá.|
Voc.: ó rychlj, ó rychłé neb rychłý, ó rychłá.
Loc.: w těchto rychłých.
Instr.: těmito rychłými.
 
Napomenutí
 
1. Někteří velmi často místo čárkovaného ý kladou ey, jako rychłey, rychłeym, rychłeych etc.
2. Na nominativo a vocativo k artikulu tito jest skonání na dlouhé tenké j, před nímž předchází otevřené l. Sice přes celou deklinaci jest zavřené ł.
3. Všecka jména adjectiva, která vycházejí na ý, á, é jako rychłý, rychłá, rychłé, mají na nominativo a vocativo o mnohých skonání na j, é, á, jako rychlj, rychłé, rychłá.
Ale jiná adjectiva, která nevycházejí na ý, á, é, jako rychłý, rychłá, rychłé, ale jináč, ku příkladu na n, a, o, neb na t, a, o, jako geden, gedna, gedno; bábin, bábina, bábino etc. Item | pronomina ten, ta, to; on, ona, ono. Item všecka participia, která vycházejí na n, t, jako: dán, dána, dáno; odjn, odjna, odjno; čten, čtena, čteno; wzat, wzata, wzato; hnut, hnuta, hnuto; ßkryt, ßkryta, ßkryto etc. Slovem všecka adjectiva mající takové dvě formy na a, o, jako: rád, ráda, rádo; ßám, ßama, ßamo; žiw, žiwa, žiwo etc., na nominativo a vocativo o mnohých nevycházejí na j, é, á jako rychlj, rychłé, rychłá, ale vycházejí na i, y, a, jako: gedni, gedny, gedna; oni, ony, ona; ti, ty, ta; dáni, dány, dána; ßkryti, ßkryty, ßkryta; žiwi, žiwy, žiwa etc.
Vynímají se adjectiva vycházející na ú neb ůw, owa, owo, jako: Petrůw neb Petrú, Petrowa, Petrowo; Bratrůw neb Bratrú, Bratrowa, Bratrowo etc., neb taková na nominativo a vocativo o mnohých mají takto: tito Petrowj, tyto Petrowy, tato Petrowa; Bratrowj, bratrowy, bratrowa. |
Přitom kdo chceš dobře tisknouti, znamenej, že v dotčených jménách a participiích, když bylo na konci a neb y, nepoložil sem proužku a že se nemá klásti na nich, aspoň na nominativis a vocativis. Ano v posledně položených jménách, totižto těch, která vycházejí na ůw, owo, owa, jako Petrůw neb Petrú, Petrowa, Petrowo etc. přes celou deklinaci nad poslední literou a neb y nemáš klásti proužku. Ale když to jisté a neb y není poslední litera, klade se nad nimi proužek jako v jiných adjectivích. Nepiš tedy proužku: tato Petrowa, této Petrowy, w této Petrowy etc. Ale když tiskneš: Petrowýho, Petrowýmu, Petrowým, Petrowých, Petrowými, polož nad ý proužek, jakž tuto položený vidíš. Příklad toho všeho máš v této propovědi: Gedna Petrowa kniha geßt mi darowána od bratrowy ženy, a ta geßt wytißtěna w Praze | a była hned čtena odemne, potom pak bratrowýmu ßynu geßt dána. Kdežto vidíš, že na posledním a neb y nikdež není proužku.
47. Žáček. Jáť sem viděl začasté tištěná tato i těmto podobná slova s proužkem: darowaná, čtená, tißtěná etc.
48. Mistr. Z toho participium, které vychází na n, t, snadno se udělá jméno adjectivum, přidá-li se k němu točené ý s proužkem. Jako z těchto: darowán, čten, tißtěn, ßkryt, snadno uděláš: darowaný, darowaná, darowané, čtený, á, é, tißtěný, á, é, ßkrytý, á, é.
Podobně z mnohých jmén, která jsou adjectiva, a mají dvě poslední formy na a, o, jako žiw, žiwa, žiwo; hoden, hodna, hodno etc., snadně udělám jiné adjectivum na ý, á, é, jako: žiwý, žiwá, žiwé; hodný, hodná, hodné etc. Kterážto tak učiněná adjectiva ve všem se tak deklinují, | jako: rychłý, rychłá, rychłé. Pročež není divu, že jako jiná adjectiva všudy mají na poslední sylabě proužek a že na nominativo o mnohých k artikulu tito mají na konci dlouhé j takto: darowanj, darowané, darowaná; čtenj, čtené, čtená; tißtěnj, é, á; žiwj, é, á; hodnj, é, á. Ale dokud zůstávají participia, mají se takto psáti: darowáni, darowány, darowána: čteni, čteny, čtena etc. To též rozuměj o dotčených adjectivích žiwi, žiwy, žiwa etc.
49. Žáček. Než jak já zvím, kdy to participium zůstává participium, a kdy se mění v adjectivum?
50. Mistr. Když slovíčko, o němž jest pochybnost, nepatří k slovu ßem neb býwám, znamení jest, že v tom místě jest adjectivum; ale když patří k slovu ßem neb býwám, věz, že tehdáž jest participum, a ne adjectivum, ku příkladu když dím: Wčera tißtěná kniha geßt dnes přineßena. | Vidíš, že tißtěná nepřináleží k tomu geßt, ale přineßena, to tedy tißtěná bude adjectivum, a přineßena bude participium. Díš-li pak: Dnes přineßená kniha geßt tißtěna wčera, bude adjectivum přineßená, participium pak bude tißtěna.
51. Žáček. Na toť sem já nikdy nepřišel, a proto sem se divil, že jednak se tiskla ta slova s proužkem, jednak bez proužku.
52. Mistr. Milý brachu, ještě sníš mnoho českého hráchu, než budeš uměti dokonale česky psáti. Však nezoufej sobě. Nemůžeš-li pojednou napraviti všeho, naprav aspoň něco, potom zase něco, až se naučíš. Neníť Praha jedným dnem vystavena.
Než navraťme se k cestě, odkud jsme se trochu povyrazili.
Třetí napomenutí buď: Všecka jména i participia, která vycházejí na točené ý s proužkem, aneb | na dlouhé tenké j, a žádají míti všeckny tři artikule spolu, zachovávají to tenké j neb točené ý přes celou deklinaci. Taková jména jsou: tento tato toto cyzý, domácý, zachowacý etc.; tento tato toto dneßnj, čłowěčj, howadj etc.; tento, tato, toto milugjcý, ßwětěgßj, neyßwětěgßj etc.
53. Žáček. Ale jak je deklinuji?
54. Mistr. Jáť tuto neučím deklinaci dělati, aniž okazuji, jak se všeckna česká jména deklinují, sice bych jich tolik schválně nevypouštěl. Tomu tě měla tvá paní máma naučiti, jak máš po česku mluviti. Pakli tě nenaučila, uč se z české grammatiky. Já toliko učím, jak má ten, kdo již prve dobře umí po česku mluviti, také dobře po česku psáti. A tak dosti máš o deklinacích. Nyní nauč se něco o conjugacích. |

Zpráva o conjugacích
 
Slova vycházející na ám přítomného i budoucího času takto konjugůj:
 
Numerus singularis o jednom
Yá mám, ty máš, on má.
 
Numer. plur. o mnohých
My máme, wy máte, oni magj.
 
Tak konjugůj dáwám, dám, podám, ßwjrám, vznám etc. Hleď, kde sedí proužek nad á, tak ho klaď ve všech takových slovích. Potom vidíš-li, že oni magj píše se s dlouhém j? a že nad a není proužku? Nikdy ho neklaď zde v předposlední sylabě.
 
Slova vycházející na i přítomného i budoucího času takto konjugůj:
 
Num. sing. o jednom
Yá płáči, ty płáčeš, on płáče.|
 
Num. plur. o mnohých
My płáčeme, wy płáčete, oni płáčj.
 
Tak konjugůj: miługi, žehři, teßi, vřeži, napjßi, rozligi etc.
Než znamenej, že na první osobě o jednom na konci jest krátké tenké i. Na poslední pak osobě o mnohých jest dlouhé tenké j. Příklad obojího máš tuto: Když yá płáči, druzý ßkáčj; když yá ßkáči, druzý płáčj. Yá ße gim ßměgi a oni mně ße ßměgj, negßmeli błázni?
Slova vycházející na točené y, jako treßcy, repcy etc. také tak konjugůj jako płáči, než to znamenej, že když se mluví v první osobě o jednom, yá repcy, yá trescy etc., nad y neklade se proužek; ale když se mluví v třetí osobě o mnohých, oni repcý, oni treßcý etc., má se nad ý klásti proužek.
 
Slova vycházející na jm konjugůj takto:|
 
Num. sing. o jednom
 
Yá hledjm, ty hledjš, on hledj.
 
Num. plur. o mnohých
 
My hledjme, wy hledjte, oni hledj neb hleděgj.
 
Tak konjugůj ctjm, běžjm, ležjm, vdeřjm, zahodjm, wypußtjm etc. a hleď, že všudy zůstává dlouhé tenké j.
Slova vycházející na ým piš takto: kazým, kazýš, kazý, kazýme, kazýte, kazý.
Vidíš-liž všudy proužek nad ý?
 
Slova vycházející na ł podlé trojího pokolení, totiž mužského, ženského a neutralnjho, konjugůj takto: 
Num. sing. o jednom
 
Muž.: Yá ßem dał, ty ßy dał, on dał.
Žen.: Yá ßem dała, ty ßy dała, ona dała.
Neut.: Yá ßem dało, ty ßy dało, ono dało.
 
Num. plur. o mnohých
 
Muž.: My ßme dali, wy ßte dali, oni dali. |
Žen.: My ßme dały, wy ßte dały, ony dały.
Neut.: My ßme dała, wy ßte dała, ona dała.
 
Napomenutí
 
1. Všudy se píše zavřené ł, krom když se mluví o mnohých věcech mužského pokolení aneb těch, které mají artikul tento, neb tu jest otevřené l s malém i.
Když se pak mluví o věcech ženského pokolení aneb majících artikul tato, píše se zavřené ł s točeném y bez proužku.
2. Nad ał, jakž vidíš v slovíčku dał, dała, dało etc., nepíše se proužku, leč zřídka, jako v těchto: báł, káł, ßmáł, łkáł, káł ße, ßtáł, s některými od nich pošlými, a snad některými jinými, kteráž však snadničce poznáš z vyřknutí.
3. Nikdy nepiš dlouhého tenkého j před posledním ł. Zle tedy jest u některých tištěno: ßnažjł ße, cho|djł etc. ale má býti ßnažił, chodił, chodiła, chodiło etc.
4. Velmi zřídka se tu klade točené y před ł, ale skůro vždycky malé tenké i, jako: hřił, lił, ctił, hubił etc. Vymiň był, mył, s jinými od nich pošlými: vbył, vmył etc. Kterákoli pak vycházejí na ył, mají y bez proužku.
55. Žáček. Jáť sem viděl začasté y před ł, jako: ßrazył, ßrazyła, wyrył, a, o; noßył, a, o etc.
56. Mistr. Cos pak za osla? Drž fláku, bešťáku, a hned mi pověz, co sem pravil v propovědi osmé.
57. Žáček. Ouvé! Ouvé! Po těchto literách: c, h, k, r, ß, z, item po zavřeném ł, a (jak někteří chtějí) také po ß píše se toliko točené y všudy.
58. Mistr. Pamatůjž tedy na to vždycky a všudy, a nebudeš bit. Nyní poslyš regule o imperativo.
 
Na imperativo aneb v způsobu | přikazujícím některá slova takto se konjugují: 
 
Stůg ty, ať on ßtogj.
Stůgme my, ßtůgte wy, ať oni ßtogj.
 
Napomenutí
 
1. Která slova na imperativo vycházejí na ůg, píše se ů s kolečkem: ßtůg, ßtůgme etc. Ale vycházejí-li na jinou literu, neklade se žádného kolečka nad u, jako tuto: młuw ty, młuwme etc., sßtup ty, sßtupme, sßtupte etc.
2. Ať on ßtogj, ať oni ßtogj píše se s dlouhým tenkým j. Tak i jiná slova: ať oni młuwj, ať oni sßtaupj etc.
3. Mnohá slova na imperativo v druhý osobě o jednom vycházejí na malé i, jako: ty wezmi, ty lehni, ßedni, ßpi, bdi, gdi etc. To též zůstává, když se přidá ž, jako: lehniž, ßedniž etc.
4. Také mnoho jest takových slov na imperativo: wiď, liž, piš, | napiš, wiďme, wiďte etc. vidíš-li malé i? Zřídka tu bývá točené y, leč by předcházela nějaká litera z těchto: c, h, k, ł, r, ß, z, a snad také ß, jako tuto: ßłyš, rcyž, chyť etc.
K teď oznámeným a podobným slovům přikládá se začasté iž, jako: widiž, pißiž, ßłyßiž, hlediž, běžiž etc., kdežto jest malé i, které se mění v točené y bez proužku, když předchází nějaká z vymíněných liter, jako tuto: neßyž, wizyž etc.
5. Některá slova takto mají na imperativo: pj ty, ať on pige. pjme my, pjte wy, ať oni pigj.
59. Žáček. Někteří na imperativo píší: wołey, zney, táhey etc., a jiní píší: wołeg, zneg, táheg etc., co já mám dělati?
60. Mistr. Piš jak chceš. Neb začasté g píše se místo y v české řečí. V Biblí v dotčených slovích kladou y. Nyní dej pozor na infinitivum: |
Slova, která na infinitivo mají toliko dvě sylaby, mají-li v předposlední sylabě a, e, y, píše se nad nimi na větším díle proužek, jako tuto: ßtáti, bráti, técy, wzýti, býti etc. Vymiň ta, která vycházejí na auti, jako hnauti etc. Jiná dvousylabní slova mají v předposlední sylabě dlouhé tenké j, jako: chtjti, mjti, gjßti etc. A to dlouhé tenké j zůstává také, když se poslední i vypustí, jako tuto: chtjt, mjt, gjßt etc.
Aby v takových dvousylabních slovích na první sylabě bylo malé i, neviděl sem nikdy.
Jestli pak slova na infinitivo mají více sylab než dvě, mají-li v předposlední sylabě a, e, y, bude to obyčejně bez proužku, jako: doßtati, pohrati, ßnáßeti, wozyti, noßyti etc.
Vymiň wyßtáti, poßtáti a některá jiná od dvousylabních infinitivů složená, však nemnohá, jako nebáti ße, załáti etc., kteráž jsou složená od báti ße, łáti etc. | Slova, která jsou složená z dvousylabních infinitivů, na větším díle zachovávají v předposlední sylabě dlouhé j, jako: dogjti, potřjti, omdljti etc., kteráž jsou složena od gjti, třjti, mdljti etc.
Ale jiná mnohosylabní slova skůro vždycky v předposlední sylabě mají malé i, jako: činiti, zapáliti, ßtrčiti etc. Což vše rozumný Čech pozná z vyřknutí.
Poslední pak i na každém infinitivo jest malé. Jako: mjti, hágiti, dáti etc.
61. Žáček. Jáť sem viděl nejednou tištěno dátj, ßtátj etc. s dlouhém j.
62. Mistr. Viděls, ale u těch, kteří kladli i neb j, jak stádo běží, a jak se jim namátlo. Ale u šetrných toho´s neviděl, a nemá býti. Již nasledují:
 
Participia |
 
Některá participia mají tyto tři formy: e, ic, e, jako: tento wßtáwage, tato wßtawagic, toto wßtáwage; tento leže, tato ležic, toto leže etc. Tak: chodě, chodic, chodě; vče, včic, vče; ßłyße, ßłyßic, ßłyße etc., kdežto vidíš, že skonání na ic má krátké malé i.
63. Žáček. Já viděl psáno: miługjc, chodjc etc. s dlouhém j. 
64. Mistr. Když ta participia mají artikul tato a vyznamenávají toliko jednu věc, tedy má na konci býti malé i, jako když dím: tato žena miługic etc.
Ale když se vyznamenávají mnohé věci, má býti dlouhé j, jako když dím: tito mužj běžjc, tyto ženy křičjc, tato howada ßtogjc etc., kdežto všudy vypouští se e, neb mělo by se psáti: běžjce, křičjce, ßtogjce etc.
Z takových participiích dělají se jména adjectiva, které někteří mají za participia, totižto: tento tato toto běžjcý, křičjcý, ßtogjcý etc., kdežto | vidíš, že v předposlední sylabě mají dlouhé tenké j, na konci pak točené ý s proužkem, kteréž obé zachovávají přes celou deklinaci.
Jiná participia mají tyto tři formy: w, ßi, ßj, jako: tento ßpatřiw, tato ßpatřiwßi, toto ßpatřiwßj; chytiw, chytiwßi, chytiwßj etc. Vidíš-li, že to iw všudy jest malé? Potom vidíš-li, že když mají artikul tato, mají na konci malé i, ale když mají artikul toto, jest na konci dlouhé tenké j? Někdy se to w vypouští, jako tuto: pad, padßi, padßj; leh, lehßi, lehßj; řek, řekßi, řekßj etc. místo: padw, padwßi, padwßj etc. Opouští se w, kde by se měly sjíti dvě consonantes: padw, lehw etc. 
Jiná vycházejí na n, t, jako: dán, dána, dáno; wzat, wzata wzato etc. o nichž máš zprávu po deklinaci Rychłý, rychłá, rychłé. Tuto obzvláštně znamenej, že nevím, aby jaké participium vycházelo na in, ina, | ino s malým i, ale s dlouhým tenkým j, jako: widjn, widjna, widjno; potřjn, potřjna, potřjno etc.
Ze všech těch participiích na n, t, vycházejících dělá se passivum, jako: dán, dána, dáno; býwám, býwáš, býwá; dáni, dány, dána; býwáme, býwáte, býwagj etc., dán ßem był, a tak dále.
65. Žáček. Jižť, chvála Bohu, budu i to uměti, nicméně rád bych měl, kdybyste mi dali jisté regule o samých posledních sylabách; neb v těch jest velmi těžko poznati z vyřknutí, kdy se má dlouhé tenké j, kdy malé i napsati.
66. Mistr. Všakť sem toho napovídal dosti, čehož netřeba opakovati. Budeš-li tedy pochybovati o jménu, které jest substantivum, hledej o něm zprávu mezi deklinacími jmén, která jsou substantiwa. O adjectivích a participiích hledej mezi adjectivy. O slovích, která se konjugují, hledej v zprá|vě o konjugaci. Nicméně měj také tyto regulky.
 
Regulky o posledních sylabách
 
1. Jména substantiva jedné sylaby na větším díle mají malé i, jako: hřib, čich, lid, žid.
Která nasledují, a některá jiná, mají dlouhé j: djł, hřjch, kljč, chtjč, dřjn, hljßť, pjď, kljn, křjž, ljn, ßmjch, ßtjn, ßjff, ßtjr, ßjř, ßjn, ßjp, žjž etc.
Tať pak mají y: dýł, myš, byt, pych, pyßk, zwyk, smyk etc.
2. Jména, která vycházejí na c, neb č, obyčejně mají před ním malé i, jako: biřic, petrowic, mič, palič, budič etc.
Vymiň chtjč, kljč, dřjč etc. Item participia: magjc, miługjc, ßłyßjc, chodjc etc. i jiná těm podobná, ku kterým přidáš-li ý, budou adjectiva: magjcý, miługjcý, ßłyßjcý etc.
3. Ve všech deklinacích instru|mentalis o mnohých, když vychází na mi, má na konci malé i, jako: těmito ßłowmi, mnohými řečmi etc. 
Vymiň jména, která na nominativo o jednom vycházejí na m, jako: chrám, kłam, podłom etc., neb taková na instrumentali o mnohých mají točené y, jako těmito chrámy, kłamy, podłomy etc.
4. Cžaßtěgi, neyčaßtěgi, mocněgi, neymocněgi, pěkněgi, neypěkněgi, i všeckna taková adverbia mají na konci malé i. Někteří k nim přikládají c: pěkněgic, mjlegjc, čaßtěgic etc.
5. Jména, kterými počítáme, jako: pět, ßeßt, ßedm etc., když se deklinují, vycházejí na malé i, jako: pěti, ßeßti, ßedmi, oßmi, dewýti etc. 
Vymiň ßto, tißýc etc.
6. Všeckna jména adjektiva na in mají malé i, jako bábin, ßeßtřin, ßeßtřina, ßeßtřino etc. |
Neobsahují se tuto participia na jn, jna, jno, jako: odjn, odjna, odjno; ßpatřjn, ßpatřjna, ßpatřjno etc. Neb ta jsou participia, a ne jména. Z participiích takových udělá se verbum passivum: odjn býwám, býwáš, býwá etc., ale z dotčených adjectivů bábin, ßeßtřin etc. nebývá passivum; a po tom je rozeznáš od participium.
7. Ačkoli, yakkoli, kdykoli, kamkoli etc. i všeckna taková slova mají malé i na konci, a to zůstává i tehdáž, když se k nim něco přiloží, jako tuto: ačkoliw, yakkoliwěk, kdokoliwěč, yakkolibych, yakkolis etc.
8. Geßtli, zdali a kdekolivěk se přikládá li, jako: máßli, wjßli, měłlibych, měłlibychom etc., chcemeli, gßyliž, zdaliž, geßtliže, geßtlibych etc., po l mají malé i.
9. Všechna jména adjectiva, která mají všecky tři artikuly spolu, vycházejí na dlouhé ten|ké j, jako: tento, tato, toto dneßnj, hadj, čłowěčj, wětßj, neywětßj, pěkněgßj, neypěkněgßj etc.
Item jména substantiva na j, jako: tento kočj, Weyběrčj, Sudj etc. Přidej tato Panj, Biblj, kopj, łodj, rolj. Item všeckna substantiva mající artikul toto, jako toto ßtěßtj, toto zbožj, dědictwj, pokánj, miłowánj, čtenj, pohnutj etc.
Vynímají se tuto i všudy, kde předchází c, h, k, zavřené ł, r, ß, z, a snad také ß, po nichž jest točené y, jak sem již stokrát oznámil.
10. Jest mnoho jmén vycházejících na jk, jř, s dlouhém j, jako: kapřjk, koßteljk, gablečnjk, nožjř, piljř etc. Krátké i má křik, pokřik, znik etc. Točené y má zwyk.
67. Žáček. Již vás nesmím z strany toho i zaměstknávati. Dosti budu uměti, budu-li uměti všecko, co jste mi povídali. Nyní prosím, | povězte mi, nad kterými literami píše se puňktíček?
 
Zpráva o puňktovních literách
 
68. Mistr. Nad ě, č, ď, ň, ř, š, ť, ž, píší se puňktíčkové, aby bylo znamení, že se jináč mají vyřknouti, když jsou s puňktíčkem, nežli bez něho; neb jináč mám vyřknouti běž nežli bez, jináč w těle nežli tele, jináč němkyně nežli nemkyne. Což se musíš slyšením naučiti, neumíš-li prve.
V často jmenované Biblí také nad p najdeš puňktíček, a zajisté měl by býti v slovu ßpiał, aby se nekladlo to i jako tuto: pießtaun diełá tießto, bieda tobie Mießto etc. Než desetkrát lépe napíšeš takto: pěßtaun děłá těßto, běda tobě měßto. Vzláště pak v tištěným má se tak klásti.
Mnozí také po d, n, t, z, kladou i | místo puňktíčku, který by měl státi aneb na dotčených literách, aneb na hned nasledujícím e, jako: Niekoho zierdem zdießýš, ziertem potießjš. Ale není tak dobře, piš tedy takto: Někoho žerdem zděßýš, žertem potěßjš.
Podobně mnozí po c, r, píší ž s puňktíkem takto: cžaßto prži weczerži nožem y ržecžj ržeržj. Než medle nač se přidává to ž, poněvádž postavím-li puňktíček nad c, r, již všickni mají dostatečné znamení, že tu se má vyřknouti č, ř; zbytečné tedy jest ž jako páté kolo u vozu. Ty tedy piš takto: Čaßto při wečeři nožem y řečj řežj.
Podobně zbytečné jest z, které se od mnohých přidává k c, jako tuto: czo chczy řjczy, czýtjm w ßrdczy. Není-liž o mnoho lépe bez toho přílepku psáti: co chcy řjcy, cýtjm w ßrdcy? Tak tedy piš.
69. Žáček. Všickni, i ti nejvzáctnější písařové, píší cz, rž, cž, ie etc. | místo c, ř, č, ě. Pročež budou se mi smáti, budu-li já psáti tak, jako se má tisknouti, a řeknou, že to není po písařsku psáti.
70. Mistr. Že tak obyčejně píší, jest pouhá navyklost, sic každý rozumný pozná, že by mohlo bez toho býti. Nechtějí-li oni odvykati, odvykej, aneb raději nezvykej, ty, mládku, tomu zbytečnému přikládání. Aniž se boj, aby se ti smáli, když budou viděti na oko, že vlastněji po česku píšeš, než oni. Naposledy ti zbytkové nečiní dobrého písaře. Můžeš tedy i bez nich dobrým písařem býti.
71. Žáček. Ba také v knihách nachází se takové písmo u vzáctných knihtlačitelův.
72. Mistr. V české Biblí, kteréžto já způsob písma vykládám, toho sem neviděl. U jiných pak kláde se ž po velikém C, neb R, jako tuto: Cžeßká země, Ržjm, Ržjße etc., | což oni obyčejně činí proto, že nemají těch velikých liter s puňktíky, a tak z potřeby musí přidati ž s puňktíkem, aby se mohlo rozeznati ř od r. Také pro tu příčinu někdy u nich najdeš při začátku řeči, kde má býti veliké Ž Zie místo Že, což obé jakž takž může projíti, ale kteří tisknou po jiných velikých literách i před e, jako tuto: Diekan, Niemec, Tieło etc., velmi se mejlí, neb tu nemá míti puňktu D, N, T, ale má býti puňkt nad ě takto: Děkan, Němec, Těło, Měßto, Běhaun etc.
73. Žáček. Někteří píší: att místo ať, dobře-li dělají?
74. Mistr. Nedobře. Jako tedy v těchto slovích: wßtaň, naň, kłaň ße, waď ße, hłeď ße etc. nad n, d má býti puňktík takto: ň, ď, tak také na t buď v těchto slovích: ať, chyť, zmať, kłať etc.
75. Žáček. Vy kladete na konci vždycky malé š místo ßs, jako v | těchto slovích: máš, náš, miługeš etc; copak není dobře: máßs, náßs, miługeßs etc.?
76. Mistr. Proč by nebylo dobře? Já však nevím, aby se kdy tak našlo v dotčené české Biblí, ale vždycky š puňktované. Někteří píší: máß, náß, znáß, ale nic na nic. Měj tedy toto naučení:
Dlouhé ß a ß klade se toliko na začátku a prostředku slova, na konci pak neklade se nikdy.
Malé s a š klade se vždycky na konci slova. Příklady všeho máš tuto: Kdos ße nagedł maßtných ßißek, nedbáš na ßedłßké ßlegßky.
Malé s někdy klade se také na začátku slova, ale kdy by se mělo klásti, nevykládá žádný. Já se domnívám, že nemá se nikdy na začátku klásti, než v slovích složených z praeposici s. Potom domnívám se, že by se mohlo s předu psáti v těch slovích, v kterých platí, co | latinské com neb con, jako v těchto slovích: skłádám, słožjm, shánjm etc., což jest latině compono, componam, compello.
Někdy pak to s platí co latinské de, jako tuto: ßkłádám, ßłožjm, ßhánjm, což se na latinsko vykládá: depono, deponam, depello, a tu se domnívám, že by se mohlo psáti dlouhé ß pro rozdíl. Příklad obojího měj tento: Nekaždý na ßtole penjze skłádá, kdo ge ße ßtołu ßkłádá; Paßtýř owce na wrch schánj, které wlk s wrchu ßhánj.
77. Žáček. Já tomu nedobře rozumím.
78. Mistr. Můj milý holečku, nezvrť sobě proto hlavy, ať se mi nezblázníš. Medle piš zatím všudy na začátku dlouhé ß. Vymiň té příhody, když to s jest složeno s slovem, kteréž se začíná od ß, jako: sßtaupjm, sßaužený etc. Item vymiň, když v prostředku slova mají se | vyřknouti dvě ß, jako Manasßes etc., neb tu má býti přední s malé, druhé pak dlouhé ß má býti.
Naposledy znamenej, že když s stojí samo v sobě, jako tuto: dobráť geßt kaße s máßłem a s medem neb s cukrem, vždy se klade malé s. Ale když se přidá e, bývá před ním dlouhé ß, jako tuto: poď ße mnau.
šß najdeš ve jménu wyšßj, neywyšßj etc.
šß máš v slovích: towaryšßtwo, towaryšßký etc.
S veliké s dlouhým ß klade se místo ß na začátku slova, však toliko tehdáž, když se má slovo začínati od veliké litery, jako v vlastních jménách: Sßałomaun, Sßebeßtyán etc. Kde pak není potřeba veliké litery, klade se ß, jako: ßtěßtj, ßtědrý.
79. Žáček. Co pak jest o f a ff?
80. Mistr. V často dotčené Biblí častěji najdeš jedno f nežli | dvojité ff. Pročež soudím, že by se dvojíté ff zřídka mělo klásti, však ještě nenalézám jistého pravidla. Netrap se tím. Poněvádžs pak začal, poslyš také o jiných literách.
au. Mnozí píší: auroda, auřad, aupad etc., v dotčené Biblí čteš vroda, vřad, vpad etc., a tak bezpochyby mělo by se psáti. Nicméně poněvadž nyní vyslovujem au, já raději píši auřad, aupad, nežli Vřad, vpad etc.
f a ff klade se místo ph, jako Raffael místo Raphael. Přitom znamenej, že nad ae nekladou se puňktíčkové jako v latinské řeči.
g píše se začasté místo y, jako: můg, miłůg, geg místo můy, miłůy, gey. Nicméně v superlatývích první sylaba nejlépe se píše s točeném y, jako: neywětßj, neyßwětěgßj etc. Item na imperativo, když vychází na ey, jako: wołey, wołeyme, wołeyte, chytey etc. lépe jest, než wołeg, wołeg|me etc. Item, kde točené ý se rozděluje na ey. Pročež místo hýbám, kýwám etc. lépe napíšeš heybám, keywám etc., nežli hegbám, kegwám etc.
Někteří píší takto: gßem, gßy, gßme, gßte, gßau. Jiní praví, že se to g nemá přikládati, ale že se má psáti: ßem, ßy, ßme, ßte, ßau. A tak v často oznámené Biblí jest tištěno. Nicméně toho jsem nezachoval, ale budoucně zachovám, neb znamenám, že jest tu zbytečné g.
k. začasté klade se místo ch, jako: kaldeyßký místo chaldeyßký etc.
o. Mnozí k slovům, kteráž se začínají od o, přikládají w, jako: Woreł, woßeł, wopice, wokaußali wowoce. Než nač je to w? Ač pak někde pro lepší znění přikládá se v řeči, však v tištěných knihách někdy tak sluší jako svini sedlo. Piš tedy: Oreł, oßeł, opice, okaußali owoce. Nicméně hleď, abys ho někdy nevypustil, kde má býti, jako tuto | směšně bys psal bez w: ogák, oda, oßk, neb má býti: wogák, woda, woßk. Což musíš ze zkušenosti učiti.
v píše se vždycky na začátku slova, jako: včený, vrozený, vzený. A takové v zůstává také tehdáž, když se to slovo s jinou částkou spojí, jako tuto: dovčiti ße, wyvčiti, nevčený etc. Vymiň: naučiti ße, naučenj, které snad ani není složeno z slova: včjm.
u. Krom dotčeného složení zavřené v nepíše se nikdy ani v prostředku, ani na konci slova, ale v těch místech klade se otevřené u, které na začátku neklade se nikdy. Příklad máš tuto: V ßudu rád budu, tu rozumu nabudu.
ý. Mnozí podlé staročeského způsobu píší točené ý s proužkem, kde nyní obyčejně vyslovujeme ey. Tak píší hýbám, kýwám, wýßtupek, ßmýßljm etc., a tak jest tištěno v dotčené Biblí. Nicméně poně|vádž nyní říkáme: heybám, keywám, weyßtupek, ßmeyßljm etc., já také tak píši, aby se písmo neprotivilo řeči. Ty čiň, jak chceš.
z, a s vykládají se na latinsko ex, ale v češtině jest mezi nimi rozdíl, neb když jest v řeči smysl, že se nějaká věc z něčeho dělá, jako když dím: peku kołáč z mauky; děłám ßwjcy z woßku; ßigi ßukni z płátna etc., tu vždycky má býti z. Item když se vyznamenává, že nějaká věc z něčeho pochází, neb z nějaké vnitřnosti vychází, jako když dím: běžj gelen z leßa; wzał penjze z kapßy; teče wjno z ßudu; wylił z těła dußi, yako ßyßła z djry etc., tu také má býti z, byť pak se nevyznamenávalo žádné tělesné hnutí, než toliko duchovní, jako tuto: miługi tě z vpřjmného ßrdce; činjm to z prawé łáßky; nechłub ße z bohatßtwj etc. Ale když se vyznamenává, že něco nebylo vnitř, ale toliko na vrchu, a potom s toho se dostalo do|lu, jako když dím: ßeßeł s koně; ßpadł s ławice; ßwalił ße s wrchu; ßletěł ße ßchodu po hławě, tu má býti s.
81. Žáček. Já sem slyšel, že to s jest co latinské cum, že by pak mělo také vyznamenávati ex, toho sem nikdy neslyšel.
82. Mistr. Slyš tedy. Když s žádá míti instrumentalem, jako tuto: gdi s timto Pánem, s tauto Panj, s těmito ßłužebnjky, s timto pacholetem, s tauto babau kołozubau etc., tu všudy vyznamenává cum.
Ale když s žádá míti genitivum, jako tuto: ßpadł s této ßtřechy, s tohoto trámu a s tohoto dřewa, s těchto ßindełůw etc., tu všudy vyznamenává ex.
83. Žáček. Jižť opět sem učenější.
84. Mistr. Nevejskej, ještě´s nepřeskočil. Raději pozorůj.
Některá slova na začátku mají z, jako ztłaucy, ztłučenj, zmrtwěłý etc., | protože jsou složena z praeposici z. Jiná jsou složena z praeposici s, pročež mají na začátku s neb ß, jako ßnjžiti, ßnjžený etc. Jest pak těžko rozeznati, kdy se má toto, neb ono psáti, vzláště pak v těch slovích, která se jednák tak, jednák jinák píší, jako tato: zmazał, ßmazał; ztjrám, ßtjrám; zňał, ßňał; zwrhł, ßwrhł etc. O čemž rád bych dal jisté pravidlo, než ještě ho nemohu nalézti. Zatím povím své domnění.
Když se takovým slovem vyznamenává, že se nějaké věci spolu scházejí neb skládají, tu soudím, že se píše malé s, jako tuto: sběhli ße ßpołu, shłukli ße, ßhromážditi lid etc. Když pak se vyznamenává, že se něco s něčeho snímá, neb dolu skládá, tu soudím, že se píše dlouhé ß, jako tuto: ßběhli ße ßchodu, ßnjžił ße etc.
Ale když se nevyznamenává žádné shromáždění, ani snímání neb | snížování, tu se domnívám, že se má psáti z. Ku příkladu: zmazati vyznamenává pokáleti; ale ßmazati vyznamenává ničimž včiniti a jako s bytnosti složiti, co bylo psáno neb malováno. Tu dobrý Čech snadno rozezná v těchto příkladech: Papjr zmazał, pjßmo ßmazał; barwu kamenem zetřeł, prach s obrazu ßetřeł; Wjno ße zwrhło, které mne s ßtolice ßwrhło; Když ße oheň zňał, yá ßem ßindele ze ßtřechy ßňał; Woda łoďkau zmjtała, když žena prach ße zdi ßmjtała etc. Dovtip se ostatek, a tak měj na tento čas dosti.
85. Žáček. Ještě vás prosím, povězte mi, proč na některých literách píše se proužek?
86. Mistr. Vědomost o proužcích aneb čárečkách, proč a kde se mají klásti, více náleží knihtlačitelům než písařům; neb v obyčejném písmě žádný proužků neklade. Nicméně chtěl-li by kdo ta|ké je připisovati, nezle by učinil. V tištěných pak knihách kladou se proto, že nerozeným Čechům čtoucím knihu jest těžko trefiti, kde mají zdlouha, kde zkrátka sylabu vyřknouti. Aby tedy nepochybovali, vynalezena jsou znamení, totižto proužkové, po kterých snadno se mohou zpraviti. O čemž tato jsou pravidla:
1. Nad malým tenkým i nikdy se nekláde proužek, ale puňktíček, nebo kdekoli jest to i, vždycky se má vyřknouti zkrátka, a nikdy zdlouha, ani jednou.
2. Nad dlouhým tenkým j také se neklade proužek proto, že vždycky má se vyřknouti zdlouha, a nikdy zkrátka, ani jednou.
3. Krom těch dvouch liter nade všemi jinými klade se proužek aneb čárečka. Nad kterou pak koli literou jest ta čárečka, ta litera má se vyřknouti zdlouha, a nad | kteroukoli není té čárečky, ta se má vyřknouti zkrátka.
Za starodávna nekladli těch proužkův; ale kde mělo býti vyřknutí dlouhé, psali dvě litery jednostejný podlé sebe; kde pak mělo býti vyřknutí krátké, psali toliko jednu literu. Příklad máš tuto: Nebeßkeemu Paanu wzdaawaam chwaału. Ale nyní pohodlněji místo druhé litery píše se proužek nad literou, která se má vyřknouti zdlouha takto: Nebeßkému Pánu wzdáwám chwáłu.
87. Žáček. Co kdyby někdo nad každou předposlední literou napsal proužek?
88. Mistr. Což by to bylo za řeč? Ha ha ha! Medle vyslov mi tato slova zdlouha tak, jako by byly dvojité litery, aneb poznamenány proužkami: tele mele, kocaur ßtele, zagic hude, což to bude?
89. Žáček. Teele meele, koocaur ßteele, | zaagic huude, coož too buude? Ha ha ha! Jak to zní titěrně?
90. Mistr. Vidíš-liž, že tato všeckna slova mají se vyřknouti zkrátka a že se nemá nad nimi klásti žádného proužku? Nyní dej raději pozor na jiná pravidla.
4. Nad o, když jest samotné, klade se někdy proužek, a to toliko tenkrát, když jest znamení volání neb žalosti neb podivení, jako tuto: ó lide! ó žałoßtné nowiny! ó přediwné wěcy!
Krom té příhody nemá se ani jednou to o vyřknouti zdlouha, a protož nemá na něm býti proužku nikdy.
Někteří v cizonárodských slovích, jaká jsou Heródes, Sydóne, Ewrópa etc., ó znamenají proužkem. Ale pouzí Čechové vyslovují taková slova zkrátka. Není tedy potřeba proužku.
5. Nad zavřeném v nikdy se ne|klade žádného znamení. Nad otevřeném pak u někdy se píše kolečko takto: ů. Někteří písaři nad každém u kladou znamení, ale nedobře; nebo toliko tehdáž má se klásti nad u znamení, když to u má se vyřknouti zdlouha, jako tuto: nes na ßtůł chléb a ßůl; můg wůł ßtůně etc. Kdykoli pak má se u vyřknouti zkrátka, nemá nad ním býti žádného znamení, jako tuto: z tučné hußy rád gjm kußy; hußyte, do pekła mußýte, yak geßt tam, zkußýte.
Staří, kde mělo býti dlouhé vyřknutí, psávali takto: ßtuoł, ßuoł, muog, Buoh etc. Ale nyní lépe píšeme: ßtůł, ßůł, můg, Bůh etc.
Dí někdo: proč se klade o nad tím ů? Mně se zdá, že proto, že to ů měnívá se v o, jako od Bůh jde Boha, Bohu etc., od kůže jde koženný; od můg, ßwůg jde moge, ßwoge etc.
Někdy také o změnilo se v ů, jako od roh, yawor, potok pošla jména růžek, yawůrek, potůček etc. |
6. Nad ú píše se proužek v takových adjectivích, jaká jsou tato: Pawłú, Pawłowa, Pawłowo; Petrú, Petrowa, Petrowo; Geremiáßú, Jánú etc.
7. Nad ů píše se kolečko na imperativo aneb v přikazujícím způsobu, když vychází na ůg neb ůy, jako ßtůg, miłůg, hodůg etc. neb ßtůy, miłůy etc., ßtůgme, ßtůgte, miłůgme, miłůgte etc. Kde nevychází na ůg, píše se bez proužku, jako ßkłub, tłuč, ßuď, sßtup, młuw etc.
8. Na každým genitivu a dativu o mnohých, když vychází na ů, ůw, ům, na konci jest ů kolečkované, jako: těchto Pánů neb Pánůw, těmto Pánům; těchto kazatelů neb kazatelůw, těmto kazatelům.
Nevychází-li pak genitivus o mnohých na ů neb na ůw, neklade se nad u žádného znamení, jako tuto: těchto krup, těchto hub, ßtruh etc.
9. Jména vycházející na g, l, ň, | r, š, z, ž, před nimi mají kolečkované ů, jako tato: łůg, hůl, kůň, kůr, kůš, wůz, nůž etc. Vymiň muž a snad některá jiná. Která pak jména mají jiné skonání, nemají kolečkovaného u, jako dub, tłuč, ßud, ßuk etc. Vymiň Bůh etc.
10. Jména složená z praeposici do, po, pro, někdy mění o v kolečkované ů, jaká jsou: důwod, důßtogný, půwod, průwod etc. Zůstává to ů v slovích od nich pocházejících: důwodně, důßtognoßt, půwodnj etc.
11. Kde se má psáti proužek nad jmény, kteráž jsou adjectiva, aneb participia? Pohlídni na deklinaci rychłý, rychłá, rychłé etc. a co tam nasleduje. Já toho zde nechci opakovati. Tam též najdeš zprávu o adjectivích vycházejících na ú, neb ůw, owa, owo, jako Petrú neb Petrůw, Petrowa, Petrowo etc.
12. Kdekoli a, e, y má se vyřknouti zdlouha, vždycky má nad | nimi býti proužek takto: á, é, ý.
Kdekoli pak mají se vyřknouti zkrátka, nemají žádného proužku nad sebou. Z toho dobrý Čech hned pozná, kde má ten proužek klásti, a nepotřebuje nasledujících regulí, které položím pro nerozené Čechy.
13. Jak se mají slova v konjugování psáti, také z strany proužků, hledej v zprávě o konjugacích. Nad to věz, že na imperativo nikdy se neklade proužek nad a, e, y v poslední sylabě: wßtaň, braň, pal, chwal, gez, geď, chyť etc., wßtaňme, wßtaňte, ať wßtanau etc.
Item věz, že na futurum vycházejícím na u, jako: wßtanu, padnu, lehnu, ßehnu, poberu, poperu, pokynu etc., nebývá v předposlední sylabě proužku nad a, e, y, což trvá přes celou konjugaci.
14. Nevím o žádném substantivum, které by vycházelo na a neb y | znamenané proužkem, ale všecka bez proužku: Słáwa, ßłáwy: hława, hławy etc. Jestli pak na nějakém casu (krom nominativo) nasleduje ch neb m, bývá před ním proužkované á neb ý, jako tuto: w těchto rybách, těmto rybám, těmto kozám, w těchto pßých, włcých etc. 
15. Málo se jmén najde, která jsou substantiva, aby na genitivo o mnohých v  oslední sylabě měla proužek nad á, é, ý; jedno mi nyní přichází: těchto gmén. Jiná napořád jsou bez proužku: těchto hław, kraw, ßtran, bran, pacholat, telat, pereł, geheł, ryb, chyb etc.
16. Jména substantiva, když na nominativo a vocativo o mnohých vycházejí na e, mají-li spolu artikul tito, má é býti s proužkem, jako: tito ßynowé, zrádcowé; tito přátelé, rozmnožitelé; ó wůdcowé, ßwůdcowé!
17. Skůro všecka jména vycházející na ánj a mající artikul | toto v předposlední sylabě mají á s proužkem, jako: wyßmánj etc. Vymiň kázánj a některá jiná, však nemnohá jména.
18. Jména, kterými počítáme, když vycházejí na áty, jako: pátý, dewátý, padeßátý etc., mají čárkované á v předposlední sylabě.
19. Kdekoli jest ay, au, ey, oy, nad těmi literami není žádného proužku, jako tuto: žłautek, weyražek, weyhoßt, boy etc. 
Ale kdykoli se z ey udělá y, má to býti s proužkem, jako když se píše dobrý, mnohý, wýmłuwa etc. místo mnohey, dobrey, weymłuwa etc. 
20. Jména diminutiva, to jest ta, která vyznamenávají zmenšení, když vycházejí na ek, ka, ko, mají-li v předposlední sylabě a, to bývá s proužkem, jako v těchto jménách: ptáček, žáček, zemánek, tatrmánek, brádka, zahrádka, tełátko, pachołátko, dłátko etc. Vymiň ßkałka, gamká, branka etc. |
Jiná jména, která nejsou diminutiva, ačkoli také tak vycházejí na ek, ka, ko, mají-li a v předposlední sylabě, to jest častěji bez proužku nežli s proužkem, jako tuto: ßtatek, zmatek, ßpałek, opałek, babka, žabka, ßtraka, gablko etc.
21. Jména vycházející na ačka na větším díle předposlední a mají bez proužku: rwačka, ßtračka, prodawačka etc. Vymiň omáčka etc.
Jména žen vycházející na anka neb ařka, když pocházejí od jmén mužských, vycházejících na án neb ář s proužkem, budou míti také proužek na předposledním a; pakli jména mužská nemají proužku, také ho nemají ženská. Tak od Zeman, Ržjman, pekař, teßař pochází Zemanka, Ržjmanka, pekařka, teßařka, kdežto není proužku. Naproti pak těmto od Cykán, markytán, truhłář, łhář pochází Cykánka, markytánka, truhłářka, łhářka, kdežto jest proužek. |
22. Mnohá jména skonaná na ač, ak, ař, aš mají nad posledním á proužek, jako hrabáč, kopáč, ßekáč, woráč, žák, ležák, twář, kowář, Gidáš, Mikuláš etc. 
Vymiň jednosylabní jména na rak, jako rak, drak, prak etc. Přidej Zázrak.
Vymiň větší díl jmén na ač, pošlých od infinitivů skonaných na ati bez proužku, jako od slov mrhati, pokrýwati, tłampati etc. pochází mrhač, pokrývač, tłampač etc. Kde pak nad áti jest proužek, jako tuto: hráti, žráti etc., bývá také nad áč, jako tuto: hráč, žráč etc.
Bez proužku jsou: Bludař, čihař, Cýßař, dudař, keydař, kněhař, knihař, kuchař, ledař, łudař, lékař, letkwař, pekař, piłař, pjßař, płuhař, winař, włádař, teßař a málo jiných.
23. Jména substantiva na an na větším díle nemají proužku, jako: Jan, tatrman, heytman.|
Piš s proužkem: Dčbán, brotán, buzygán, cykán, majorán, publikán, markytán, pán etc.
24. Jména vycházející na arna mají čárkované předposlední á, jako: pekárna, kowárna etc.
25. Jména skonaná na adło, atel mají bez proužku předposlední a, jako: žáhadło, kazatel. Vymiň rádło, ßádło etc. 
26. Slova složená z částečky na neb za neb wy mají to a neb y, bez proužku, jako: nagjmám, zagjmám, nařjkám, zařjkám etc. 
Podobně participia neb jména od nich pošlá mají to na, za, wy bez proužku, jako nagatý, nagetj, zagat, zagatý, zagetj, nagjmánj, zagjmánj, nagjmač, zagjmač, wyßtupugi, wyßtupowánj, wyrážjm, wyražený, wyraženj etc.
Ale jiná jména, která od takových slov nepocházejí, aneb aspoň o kterých těžce se může ukázati jisté pravidlo, jak by od nich | pocházeti měla, mají přední a neb y s proužkem, jako tato: nágem, zágem, náwěßtj, náßylj, náhoda, nářek, Záßtup, záwrat, zákon, záhuba, wýßtupek, wýražek, wýbor i jiná těmto podobná, leč by chtěl psáti: weyßtupek, weyražek, weybor etc.
27. O točeném y toto znamenej. Předně že nikdá se nad ním nepíše puňktíček jako nad i neb j. Podruhé, že všecka jména adjectiva, která vycházejí na ý, á, é, jako rýchłý, rychłá, rychłé, nad posledním ý mají proužek, také v deklinování. Přehlídni deklinaci rychłý etc.
O těch, která vycházejí na ky, věz, že se z nich, aspoň z některých, může udělati adverbium; poznáš to z příkladu tohoto: Słußjli, aby kdo gj chléb německý, młuwił německy, také ßłußj, aby kdo gj chléb čeßký, młuwił čeßky. Item z tohoto: gßyli čłowěk heßký, chowey ße heßky. Chléb německý, | Čeßký, heßký etc. jest adjectivum, a tu nad posledním ý vždycky jest proužek. Młuwił německy, čeßky jest adverbium, a tu nad posledním y neklade se proužek, jako ani tuto: chowey ße heßky. 
91. Žáček. Než jakž já je rozeznám?
92. Mistr. Když jsou adverbia Německy, čeßky, hrdinßky etc., mohou se takto vyložiti: po německu, po čeßku, po hrdinßku etc., a po čemž je hned poznáš, neb když jsou adjectiva, nemohou se tak vyložiti. 
93. Žáček. Kdož by byl řekl, že na tak mnohé věci musí pozor dáti, kdo chce dobře česky psáti aneb tisknouti? A snad proto mnozí nechtějí se učiti dobře psáti. Ano někteří říkají: Nač jest ta starost o tak dobrém českém psání. Dostiť jest mi, když já po sobě a jiní po mně mohou čísti a rozumějí, nechť jest to jakkolivěk psáno dobře, neb zle. |
94. Mistr. Medle řekni takovým lidem, že se jich ptám, co by řekli, kdyby kdo ledajaks, jak se mu namate, psal po latinsku: ku příkladu tuto propovídku: Kreto in Tejum Badrem omnibodendem, Vagdorem celi et dere? Co by, pravím, o takovým písaři řekli, kdyby on se tím vymlouval, že i on sám i jiní mohou dobře rozuměti, co se v těch slovích rozumí? Co pak o něm řeknou, to také mají říci o tom, který ledajaks píše po česku; neb zajisté neméně chybuje, nežli on. Máš-liž ještě nějakou pochybnost? 
95. Žáček. Mám toto, že nevím kde a v kterých slovích mám první literu napsati velikou, a kde malou? 
96. Mistr. Veliká litera nemá se psáti, leč na začátku nějaké nové řeči, anebo když jest jméno vlastní nějakého ducha, člověka neb | místa, anebo když se má nějakým slovem něco obzvláštnějšího vyznamenati. Ale tyto a některé jiné věci, a kolikoli tuto není doloženo, můžeš odjinud věděti. Já se již nechci déle s tebou zaměstknávati, a již také čas jest, abys se vrátil domu.
97. Žáček. Děkuji vám, jak nejpěkněji mohu, že jste mne tak dobře učili. Již se poberu domu. Mějte se dobře. 
98. Mistr. Jdi s Bohem, ale potom přines mi za to sobotáles.
 
Přídavek
 
Některé veřejnější regule, 
které by měli pacholata z paměti říkati
 
Po c, h, k, r, ß, z vždycky se píše toliko točené y. |
Mnozí po ß také vždycky kladou točené y.
Po d, n, t, když se vyslovují tvrdě, to jest když tak znějí, jako tuto: dudy, nuzny, tytuł, vždycky se klade točené y.
Po d, n, t, když se mají vyřknouti měkce, to jest když tak znějí, jako by bylo ď, ň, ť, jako v těchto slovích: diw, nic, tis, nikdy se nepíše točené y, ale vždycky tenké malé i, aneb dlouhé j. Malé i píše se tehdáž, když sylaba má se vyřknouti zkrátka, jako tuto: diw, nic, tis. Dlouhé se píše, když se má vyřknouti zdlouha, jako tuto: djra, njzký, tjßta.
Po č, g, ř také nikdy se nepíše točené y, ale vždycky tenké malé i, aneb dlouhé j. Malé píše se, když se má vyřknouti zkrátka, dlouhé, když se má vyřknouti zdlouha.
Po b, f neb ff, m, p, w, když se ma|jí vyřknouti zhruba a jako plnou hubou, vždycky jest točené y. Ale když se mají vyřknouti tence a líbě, píše se malé tenké i, aneb dlouhé j. Malé i piš, když jest vyřknutí krátké; dlouhé j piš, když jest vyřknutí dlouhé.
Po zavřeném ł píše se toliko točené y. Po otevřeném l píše se toliko tenké malé i, neb dlouhé j, jak jest vyřknutí.
Po c, č, ř daremně přidává se z. Není tedy dobře psáno: czo cžinjš ržekni, ale má se psáti takto: co činjš řekni.
Nedobře někteří před e kladou i v takových slovích: biežjm, mießto, dieti, tießto a těm podobných; neb tu se má nad e napsati puňktík takto: ě. Piš tedy: běžjm, měßto, děti, těßto.
Nad u nepíše se kolečka, leč tehdáž, když se má vyřknouti zdlouha, jako když díš: můg wůł ßtůně. | Když pak se má vyřknouti zkrátka, nepiš nic nad u, jako tuto: ßłuž Pánu Bohu.
Nad točeném y nepíše se puňktík, neb jest zbytečný.
Dlouhé ß nikdy neklaď na konci slova, ale točené malé s. ß neklade se na konci slova. Není tedy dobře psáno máß, myß, ale má býti takto: Máš, myš, anebo máßs, myßs.
 
KONEC |
 
Omylové
 
Žáček. Dej vám Pán Bůh dobrej den, pane kantor. Posílá vám pán Bakalář tuto cedulku.
Mistr. Přečtu ji hned, ať zvím, co píše. Bratře Mistře, sklouzls někde jako kráva na ledě. Někdy píšeš gßem, gßy, gßme, a někdy ßem, ßy, ßme, psal bych jednostejně všudy. Na imperativo píšeš: deg, degme etc., lépeť by bylo dey, deyme etc. Někde`s opustil proužky, jako v těchto slovích: pßati, kratké, ma, točene, krawy, take, zpaniłe, wycházegjcy, o kregčj, o zwone, ßtatcych, čárkowaneho, takowa. Oprav: pßáti, krátké, má, točené, kráwy, také, zpaniłé, wycházegjcý, ó kregčj, ó zwone, ßtatcých, čárkowaného, takowá. |
V listu pak 30. přes celou deklinaci Połák v sylabě łá má býti šrám nad á, kdež je na toho Poláka šavle? Snad tvému písmu starému proužkové jako kopuletej babě zuby vypadaly. Někde se něco změnilo, jako v těchto slovích: s pilnoßti, á, těž, punktjček, pilněgi, tim, wycházegi, kteráž, tolika, mečiřowi, artykuł, owj, hłáßnjch, pižiž, ßiř, magj, rotj. Má pak býti: s pilnoßtj, a, též, puňktjček, pilněgi, tjm, wycházegj, kteráž, toliko, mečjřowi, artykuł, owi, hłáßných, pißiž, ßjř, magj, rolj. Někde`s otevřené l položil za zavřené ł, a naproti. V listu 39. linka 18. má býti takto: Na genitivo, dativo, vocativo a locali o gednom: Na Nominativo, Accusativo, Vocativo a Instrumentali o mnohých ßkonánj geßt na małé i.
V listu 48. linka 24. přineßená, má býti přineßena. Ale toť není tak | hrubé přehlídnutí. Jakýs Argus měl sto očí a hlídal jedný krávy, avšak předce mu ji ukradli. Menšíť jest litera než kráva, a k tomu ty již nepřividíš, jako nebožtík Jehňátko. Snadnoť jest tedy nětco přehlídnouti.
Měj se dobře, milý kmotře.

 

Znak|
 
S dovolením
vrchnosti,
vytištěný v Staré Praze,
v Impresí Universitatis, v koleji Societas Jesu blíž mostu,
léta 1668.